Стоян Атанасов
Митът за Тристан и Изолда

chitanka.info

Единство, което се долавя впоследствие и е чуждо на всяка изкуственост. Иначе би се разпаднало подобно на толкова систематизации от посредствени писатели, които прибягват до заглавия и подзаглавия, за да си дават вид, че следват едно-единствено и всеобхватно намерение. Единство без изкуственост, а може би толкова по-реално, колкото е по-вторично и родено в миг на въодушевление, открито между отделни части, които са чакали да се обединят, единство несъзнателно, тоест витално, а не логическо и което не е премахнало разнообразието, не е охладило изпълнението.

Марсел Пруст[1]

Историята за Тристан и Изолда привлича много устни разказвачи и писатели от епохата на зрялото Средновековие. Името на Тристан се споменава в 70 творби, създадени между ХІІ и ХІV век. Героят води класацията по популярност и оставя зад себе си други звезди от рицарския литературен пантеон[2]. Още с първите си трактовки темата за Тристан и Изолда прави силно впечатление на съвременниците. Впечатлява ни и сега. От романтизма до наши дни писатели, композитори, драматурзи и филмови творци се вдъхновяват от мита за Тристан, за да кажат нещо съществено за своето време. Едва ли има по-красноречиво доказателство за жизнеността на един мит от това в него да се оглеждат и разпознават други епохи и други култури. А в средновековните първообрази на мита за Тристан и Изолда откриваме същностни черти на епохата, които изпъкват толкова по-ярко, колкото биват поставяни под въпрос от скандалните влюбени. Никоя друга любовна двойка от литературата на онова време не противопоставя така радикално любовта на брака, а оттам и на всички социални и морални ценности в онзи феодален свят.

Любовта е абсолют. Възниква от магическото въздействие на любовен еликсир, символ на предопределението. Впоследствие волята, разумът и изключителните качества на героите ще придадат човешки колорит на любовната страст, без да отслабват нейното всесилие. Влюбените не могат да обичат трето лице. Тяхната вярност е безусловна и окончателна. Тристан е антитеза на Дон Жуан или на Казанова. В името на любовта си Тристан и Изолда са готови да жертват всичко — привързаност към род и семейство, социално положение, комфорт, признание. В последна сметка жертват и себе си, но остават неразделни и след смъртта. Във всичките зрелищни ситуации и приключения, с които е изпълнен животът на героите, те следват едно по същество метафизично чувство, което не просто генерира множество романи и по-къси разкази, а задава определен поведенчески модел с универсална стойност. Корените на това чувство са залегнали дълбоко в човешката душевност, преди да кристализират в художествени форми и да станат мит, на който човечеството се позовава като на задължителна инстанция в осмислянето на любовта. От страстта на Тристан и Изолда не се стига до брак, не се раждат деца. Но тя ражда един от най-проникновените митове за любовта в европейската култура.

Тръгнем ли назад във времето към произхода на един мит, стигаме неизбежно до зона на мрака. Същностна черта на всеки мит е корените му да се губят. По-лесно определяме къде планинският поток става рекичка, отколкото кога притчата или легендата стават мит. Въпреки това искаме да знаем повече за предисторията на мита за Тристан и Изолда.

Предистории

Прието е, че Тристан е герой от пиктски произход. В ранното Средновековие пиктите са населявали северната част на Шотландия. За този герой имало разкази, които различни келтски народи — ирландци, уелсци, корнуелци, бретонци — допълвали, видоизменяли и разпространявали включително и извън пределите на своите земи. Не е възможно да се установи пряка приемственост между тези ранни разкази. По-уместно би било да ги разглеждаме като части от обща тематична мрежа, които в определен момент влизат в съзвучие помежду си, а интерференцията на отделните мотиви и епизоди поражда по-мащабни наративи.

За един от вероятните предтечи на Тристан се смята Дрист или Дристан, крал на пиктите, управлявал за кратко време около 780 г. Баща му се казвал Талорк. Според една легенда Дрист отишъл на един от Хебридските острови, разположени на запад от страната на пиктите. Там Дрист чул плач: местните хора оплаквали дъщерята на краля на островите, която скоро трима великани щели да им отнемат като кръвнина. Дрист победил великаните и спасил принцесата, но бил тежко ранен. Принцесата превързала неговата рана, но така и не видяла лицето на своя спасител, защото бил с шлем на главата. Впоследствие кралят на островите обявил, че всички мъже, които претендирали за ръката на дъщеря му, трябва да се представят и да се окъпят пред него. Дрист бил разпознат по превръзката, кралят му дал дъщеря си за съпруга, но героят не приел предложението[3].

Пиктският разказ за Дрист прониква в Уелс като историята за Дристан, син на Талух, който се влюбва в Есилт, съпруга на Марх. Името Дристан е пиктско и означава „шум“, „трясък“, „грохот“. Името Есилт е вероятно ирландско. Среща се в т.нар. „уелски триади“ — изброявания на групи по три личности или три предмета. Триада № 80 споменава Есилт Фингуен (Essylt Fyngwen — буквално „Есилт Русокосата“) като една от трите най-неверни жени на острова. Други триади споменават Дристан като един от тримата най-добри воини, един от тримата свинари и един от тримата прочути любовници във Великобритания. Триада № 26 описва как Дристан, свинар на Марх, праща вест до Есилт и говори за крал Артур. Името Марх на уелски диалект означава „кон“. Още в най-ранните писмени свидетелства се очертава нещо като любовен триъгълник, на базата на който впоследствие романите ще изграждат основната конфликтна линия. Тук Марх е крал, съпруг на Есилт и вуйчо на Дристан.

Друг келтски разказ от Ирландия, „Бягството на Диармайд и Грайне“, най-ранните откъси от който датират от X век, в редица отношения напомня историята за Тристан и Изолда. Младата Грайне е омъжена по чужда воля за стареещия крал Фин и се влюбва в неговия племенник Диармайд. След като му прави любовна магия (гейс), забягва с него в гората. Отначало Диармайд изпитва угризения заради вуйчо си, спи на разстояние от Грайне, а между тях полага камък (или меч). По-късно Грайне засяга мъжката му чест с язвително подмятане, че една локва я е опръскала по бедрата там, където мъжка ръка още не я е пипала. От този ден връзката им станала и плътска.

Внимание заслужава и трети разказ, най-ранните следи от който ни отвеждат в Южна Шотландия от VІІІ век. Според него Дрист, другар на легендарния Кучулайн, участва в битка срещу дракон. Разказът споменава също за вълшебното куче на героя, както и за едно джудже.

Тези разкази били разпространявани и в югозападните части на Великобритания, най-вече в Южен Уелс и в Корнуел. Оттам след завладяването на Англия от нормандците (1066 г.) те проникнали в централната и източната част на острова, преди да влязат в репертоара на странстващи жонгльори, които пътували често до Франция по повод на големите празници и панаири. Повечето от тях разказвали според публиката на келтски, на английски или на френски.

Въпросните разкази стават част от репертоара и на френските пътуващи менестрели. Впоследствие те получават и първите си писмени обработки на някой от романските диалекти във Франция. Какво знаем за най-ранното присъствие във Франция на историята за Тристан и Изолда? Известно е, че някой си Ла Шевр е написал своя версия, но тя не е достигнала до нас, а за него и за други негови творби не знаем нищо. Друго име, свързвано с тази тема, е на Брери. Той е разказвал за Тристан и Изолда в двора на графовете на Поатие през 30-те или 40-те години на ХІІ век. Косвени свидетелства за това, че легендата за Тристан и Изолда е била позната в Южна Франция, откриваме в песните на двама трубадури — Бернар от Вентадур и Реимбо от Оранж. Въпросните песни, композирани около 1170 г., споменават Тристан като образец на влюбен с нещастна съдба.

От тези бегли и откъслечни сведения можем да допуснем, че през един първи етап — 1130–1170 г. — легендата се е разпространявала във Франция под формата на устни разкази за отделни епизоди от живота на влюбените. Към края на този период се правят опити за обединяване на епизодите в цялостен разказ, моделът, за който е зададен от новопоявилия се роман. Романът имал амбицията да предложи пълна биография на героя — от раждането до неговата смърт. За кой роман всъщност става дума?

Като се опират на твърденията на разказвачите от по-късен период, че те следват или се разграничават от своите предходници, редица медиевисти допускат съществуването на един първи роман, наричан най-често архетип. Според Жозеф Бедие например въпросният архетип, сътворен в средата на ХІІ век, е изиграл ролята на матрица, от която са произлезли пряко и независимо една от друга всички следващи творби на тази тема. Хипотезата звучи логично. Но от този роман-архетип няма и следа. Трябва ли тогава да приемаме, че го е имало така, както астрофизиците допускат съществуването на черни дупки, макар и да не могат да ги наблюдават пряко? Отговорът следва да бъде положителен, ако изхождаме от принципното разбиране, че всяко тълкуване на художествената творба е хипотетично. И все пак, интерпретационните хипотези биха били и по-правдоподобни, и по-достъпни за проверка, ако се позовават на действително съществуващи текстове.

Да вземем за пример Кретиен дьо Троа, най-значителния автор на рицарски романи през втората половина на ХІІ век. В пролога към романа си Клижес Кретиен изброява досегашните си творби, сред които споменава и един „разказ за крал Марк и Русокосата Изолда“. Фениса, героинята на същия роман, на няколко пъти заявява, че не иска да бъде като Изолда, с други думи не иска да спи едновременно със съпруга си и със своя любим. „Където сърцето, там и тялото“, отсича тя. Друг роман на Кретиен дьо Троа — Ерек и Енида — представя Тристан като един от рицарите в двора на Артур с думите: „Тристан, който никога не се смее“. Подобно на други френски автори Кретиен извежда името на героя от думата „triste“ (тъжен). От тези две споменавания на главните герои става видно, че Кретиен е познавал историята за Тристан и Изолда, че противопоставя Фениса на Изолда и че Тристан е олицетворение на тъга. Ала по толкова малко и откъслечни елементи ние не можем да съдим цялостно нито за Кретиеновия разказ за Марк и Изолда, който не е достигнал до нас, нито за Клижес или пък за Ерек и Енида. Автентичното представяне на словесното художествено наследство ни задължава преди всичко да разграничаваме ясно литературните факти от хипотетичните интерпретации или от субективните реконструкции.

В началото на ХХ век изтъкнатият медиевист Жозеф Бедие публикува своята реконструкция на романа за Тристан и Изолда от Томас. Творбата на Томас, за която ще стане дума и след малко, е достигнала до нас само под формата на няколко фрагмента. Бедие издава тези фрагменти и в същото време ги дописва така, както реставраторът изобразява заличената от времето фигура. Бедие запълва празнотите у Томас, заимствайки от други средновековни версии за Тристан и Изолда. Замисълът на Бедие е бил да предложи на читателя цялостен разказ. Подобен е бил и подходът на Виоле льо Дюк, големия френски архитект и историк на изкуството, организирал реставрирането на много средновековни паметници с цел публиката да добие пълна представа за първоначалния им вид. Основанието за реставрацията е в целостта, в пълнотата. След като предлага цялостна версия за живота и смъртта на Тристан и Изолда, вземайки за основа романа на Томас, Бедие прави и следваща стъпка по посока на читателската публика — изготвя адаптирано издание на съвременен френски на романа за Тристан и Изолда. То бе преведено и на български като първа среща на българския читател с легендата за Тристан и Изолда[4]. В края на предговора си към адаптацията на Бедие изказах надежда, че тя ще бъде последвана и от български превод на най-ранните творби за Тристан и Изолда. Радвам се, че това става сега.

Най-ранните творби за Тристан и Изолда са достигнали до нас в непълен вид или пък пресъздават само отделен епизод от сюжета. Публикуваме ги тук, придружени от обяснителни бележки за улеснение на читателя. Такава е и целта на настоящия предговор. В него първо ще представя накратко тук преведените творби. Ще спомена и други, писани в други страни под влияние на френските. За нас те са от значение: там, където има празнота във френския текст, неговата адаптация на друг език може да хвърли полезна светлина.

Архипелагът Тристан

Най-ранните писмени версии за Тристан и Изолда са френски. Датират от втората половина на ХІІ век. Тук публикуваме най-представителните: Роман за Тристан от Берул, Лудостта на Тристан (Оксфордски ръкопис), Лудостта на Тристан (Бернски ръкопис), Орловите нокти от Мари дьо Франс, фрагменти от Романа за Тристан и Изолда от Томас. Последователността на текстовете в настоящото издание следва не хронологията на тяхното създаване, а развоя на интригата.

Берул пише своя роман към 1180 г. Творбата му е достигнала до нас в един-единствен ръкопис (№ 2171 от Фонда за френски ръкописи на Националната библиотека на Франция в Париж) от края на ХІІІ век. Съдържа 4486 стиха, които пресъздават седем епизода от централната част на фабулата. Берул се назовава на два пъти в текста (ст. 1272 и ст. 1793) — все за да подчертае, че казва истината за Тристан и Изолда било като се позовава на други разказвачи (ст. 1272), било като се опира на авторитетна книга (ст. 1793). Освен тези две назовавания, за Берул нямаме други сведения. От преобладаващия диалект на неговата творба можем да съдим, че е от Нормандия. Сравнително доброто му познаване на географията на Корнуел дава основание да смятаме, че е живял в антуража на владетеля на това кралство в Югозападна Великобритания. Епизодичната структура на неговия разказ произтича от логиката, че влюбените не могат да живеят разделени, докато враговете им целят именно това — да отпратят Тристан задълго и далече от двора на Марк. Всеки епизод е построен около любовна среща, осуетена от нечие нежелано присъствие или действие. Стилът на Берул е бил определян като архаичен, доколкото в него откриваме белези на епоса — жанр, предхождащ романа. Типично за епоса е външното описание на героите, предпочитание към действията, отколкото към описанията, честата намеса на разказвача и обръщенията му към публиката, осезателното присъствие на народа. Най-характерната особеност на Берул е неговата съпричастност към съдбата на протагонистите — симпатия към влюбените и презрение към техните врагове. За отбелязване е също, че в никоя друга френска версия за Тристан и Изолда християнството не присъства толкова осезателно. А и никъде другаде то не е толкова преиначено и инструментализирано в полза на любовна връзка, несъвместима с Христовото учение за брака като благословен от Бога съюз между мъжа и жената. Тази съпричастност на Берул подсказва и разбирането му за любовта като сила, която стои над всичко и преодолява всички препятствия пред себе си.

Два кратки разказа, озаглавени Лудостта на Тристан, пресъздават един и същи епизод. Под външността на луд Тристан прониква в двора на Марк с надеждата да се добере безнаказано до Изолда, но се натъква на неочаквано препятствие: кралицата не вярва, че „лудият“ е всъщност нейният любим. В крайна сметка го разпознава и приема в обятията си. Авторите на тези разкази са анонимни, но тяхната литературна изработка говори не за фолклор, а за авторска литература от най-висока класа. Двете версии на Лудостта на Тристан се съхраняват в два отделни ръкописа — Оксфордски и Бернски. Оксфордската версия съдържа 998 стиха и вероятно е създадена през третата четвърт на ХІІ век. Бернската версия е по-кратка (584 стиха) и по-късна (края на ХІІ или началото на ХІІІ век).

Друг разказ, посветен на отделен епизод от живота на Тристан и Изолда е куртоазната новела-ле Орловите нокти от Мари дьо Франс. Тя вече бе публикувана на български като част от новелите-ле на Мари дьо Франс[5]. Писана е между 1160–1170 г. Новелата описва една необикновена среща на влюбените.

Централно място и в трите разказа е любовната среща под прикритие. Зад този мотив долавяме и един по-общ проблем — за комуникацията в среда, която не допуска подобна връзка. В двете версии на Лудостта на Тристан комуникацията е поставена на сериозно изпитание. В Орловите нокти — обратно, тя се осъществява мигновено и то при толкова невероятни обстоятелства, че граничи със съновидението или с поетичния символ.

От романа на Томас са оцелели десет фрагмента, съхранявани в шест различни ръкописа. Общо фрагментите възлизат на 3298 стиха. Предполага се, че в пълния си размер творбата на Томас е била около 13 000 стиха, тъй че отломките, достигнали до нас, представляват една четвърт от общия обем на романа. Подобно на Берул Томас е за нас просто едно име. В запазените откъси разказвачът се назовава два пъти (ст. 2292 и ст. 3277). Предполага се, че е роден във Франция и че е пребивавал в английския кралски двор в Лондон, в обкръжението на Хенри ІІ Плантагенет. С изключение на първите два фрагмента, всички откъси от романа на Томас се отнасят за случки, настъпили след епизодите от частта на Берул. При превратната съдба на ръкописите Томас се оказва единственият френски автор, описал смъртта на героите. Именно затова ние ги публикуваме като завършек на настоящето издание. Иначе версията на Томас е най-старата от съхранените френски версии. Писана е между 1170 и 1173 г.

Томас заема специално място в историята на френския роман с версията си за Тристан и Изолда. Това е първата творба с наченки на психологичен анализ. Тук, разбира се, се налагат редица уточнения. Ще се огранича с това, че Томас навлиза в нова територия на романното — вътрешния свят на героя. За целта въвежда и вътрешния монолог. Наистина, Томас описва душевните състояния твърде реторично, с подчертан вкус към антитези, игрословия, градации и други формални прийоми. Но очевидно началото на психологическия роман е реторично. И това ще продължи твърде дълго: до романите на Мадам дьо Лафайет (XVІІ век) всеки опит за проникване в човешката психика минава през условностите на реториката.

Като разказвач Томас стои на полюсна противоположност спрямо Берул. Той изрично отказва да проявява съпричастност към съдбата на своите герои. Дистанцира се от тях с довода, че не е преживявал това, за което разказва. Така Томас обективизира своя разказ, оставя на читателя да съди героите, а на себе си отрежда просто роля на посредник между литературната традиция за Тристан и Изолда и съвременната публика.

Освен че са длъжници на предхождащи ги френски версии, романите на Берул и на Томас на свой ред са повлияли създаването на други творби, писани на други езици. Добре е и българският читател да има представа за тях. В обяснителните бележки се налага да ги споменавам, пък и някои от по-нататъшните наблюдения в това представяне ни отвеждат към тях.

Легендата за Тристан и Изолда навлиза в немската литература на ХІІ век с романа на Айлхарт от Оберг Тристрант. Айлхарт пише своята творба сравнително рано — към 1170 г. Представя я като адаптация на френски роман. Между запазената част от романа на Берул и същите епизоди в романа на Айлхарт има почти пълно съответствие. Това навежда на мисълта, че Айлхарт и Берул са черпили от един и същ източник, от въпросния архетип, на който държат толкова медиевисти. Стилът на Айлхарт не се отличава нито с Беруловото умение да изгражда напрегнати ситуации, нито със словесната виртуозност на Томас, нито с драматизма на двете версии на Лудостта на Тристан, нито с поетичния лаконизъм на Мари дьо Франс. Но за нас романът на Айлхарт се явява най-важната сред първите трактовки на мита по простата причина, че той единствен е оцелял в пълния си вид и съдържа всички основни епизоди — от любовта на родителите на Тристан до смъртта на героите.

В началото на ХІІІ век друг немски писател, Готфрид от Страсбург, транспонира романа на Томас. Готфрид се отличава с висока ерудиция, изящен език, чувство за показателния детайл и за поетичния символ. Но стилът му страда от един сериозен недостатък: претрупаност на описанията, в които изобилстват стереотипи и общи места. Със своите 19 548 стиха творбата на Готфрид е най-дългата от всички версии за Тристан и Изолда. Но е останала незавършена: разказът секва в момента, в който Тристан се пита дали да се ожени за Изолда Белоръката. Романът на Готфрид има две продължения. Първото е дело на Улрих от Тюрхайм, който пише в началото на 30-те години на ХІІІ век. Улрих заимства главно от Айлхарт, но третира сюжета с голяма свобода. Въвежда нови ситуации и персонажи. Между 1270 и 1280 г. друг немски писател, Хайнрих от Фрайберг, пише също продължение на романа на Готфрид Страсбургски. То съдържа 6890 стиха.

Специално внимание заслужава и една норвежка адаптация на романа на Томас. Неин автор е Брат Робер, който в 1226 г. прави свободен превод в проза на Томас. По всяка вероятност Робер е работил по някакъв междинен вариант — английски превод на романа на Томас. Робер е норвежец и се заема с това начинание по искане на краля на Норвегия Хакон Хаконарсон (управлявал страната между 1217 и 1263 г.). Робер озаглавява своята адаптация Сага за Тристан и Изолда. Критиката често я нарича „исландската сага“ — от една страна поради сходството между норвежки и исландски език, от друга — заради многобройните исландски преписи[6] на превода на Брат Робер, чийто оригинал всъщност ни е непознат.

Средновековни творби за Тристан и Изолда са писани също в Англия, Италия, Чехия, Скандинавия. Освен това редица френски автори на романи с друга тематика вмъкват в повествованието епизоди с Тристан. Няма да се спирам на тях. В края на този бегъл обзор ще спомена мащабния френски роман в проза за Тристан от ХІІІ век. Писан е между 1215 и 1235 г. от двама автори — Люс и Ели дьо Борон. Други творби от тях не са известни. Романът за Тристан в проза е цикличен: запазва в общи линии конфликта между Марк и влюбените, но го примесва с много други сюжети и герои. Така любовта на Тристан и Изолда има за фон рицарски турнири и приключения с участието на рицарите на Кръглата маса. Краят на този роман също се различава от другите версии: Тристан загива от меча на вуйчо си Марк, който подло го пробожда с изненадващ удар в гърба. Тук смъртта не е поетична транспозиция, а нелепа случайност. Въпреки че стои встрани от основния корпус творби за Тристан и Изолда, романът в проза се радва на голяма популярност до края на Средновековието. За нея съдим и по големия брой ръкописи на тази мащабна фреска — 77, пръснати днес по цял свят и съставляващи масив от около 40 000 страници, който изправя издателите пред неразрешими проблеми.

Митът за Тристан и Изолда е дал живот на архипелаг от творби, осеяли цяла Западна Европа. Най-ранните са създадени във Франция. Тук ги публикуваме във вида, в който са оцелели въпреки превратностите на вековете. Четенето на откъси неминуемо ще затрудни читателя. Затова предлагам резюме на всички важни епизоди от цялата история за Тристан и Изолда. На фона на това резюме читателят ще възприеме по-лесно отделния епизод или откъс.

Сюжетът

Бланшфльор, сестра на Марк, крал на Корнуел, обича Ривален, крал на Лонуа (относно този топоним вж. бел. към ст. 2308 от романа на Берул). Ривален е убит (по време на лов или на война). Бланшфльор не преживява загубата на своя любим. Ражда момче и издъхва. Кръщават новороденото Тристан (от triste — тъжен) заради тъжните обстоятелства, при които се ражда. С отглеждането и възпитанието му се заема Говернал. Тристан научава езици, става отличен музикант и ловец, овладява бойното изкуство. Когато пораства и е на възраст да носи оръжие, отива в двора на вуйчо си крал Марк без да разкрива истинската си самоличност. Марк се привързва към младежа като към собствен син.

Исполинът Морхолт, брат на Изолда, кралицата на Ирландия, идва в Корнуел за годишен кръвен данък: иска да отведе със себе си най-знатните младежи и девойки в страната. Никой не се осмелява да излезе на двубой срещу Морхолт и да спаси цвета на нацията. Тогава Тристан разкрива кои са истинските му родители и обявява решението си да се сражава срещу исполина от Ирландия. По този повод Марк го посвещава в рицарско звание. Двубоят протича на един остров. Там отиват само двамата съперници. Корнуелци наблюдават от недалечния бряг. Тристан убива Морхолт. Върхът на меча му се отчупва и засяда в черепа на ирландеца. Връщат трупа на победения в родната му страна. Ала ново изпитание очаква Тристан. Раната, нанесена му от Морхолт, се оказва отровна. Местните лечители са безпомощни. Тристан чувства своя край. Вече се осланя единствено на Божията помощ. Качва се на малка лодка без платна и се оставя на съдбата. Вятърът го отвежда на ирландски бряг. Там се представя за странстващ жонгльор. Завеждат го в двора на краля на Ирландия. Кралицата Изолда (и/или нейната дъщеря със същото име), изкусна лечителка, посветена в тайнствата на медицина, граничещи с магьосничество, ще спаси живота на изпадналия странник. За благодарност Тристан дава уроци по арфа на младата принцеса, преди да се завърне в Корнуел.

Бароните от двора на Марк настояват кралят да се ожени, за да му се роди наследник. Марк заявява, че ще приеме за жена само тази, на която принадлежи златистият косъм, изпуснат от прелетялата в залата лястовичка. Тристан се заема с трудната мисия и тръгва на път. Натоварва голям кораб със стока за продан. Буря отвежда кораба в Ирландия. Този път Тристан се представя за търговец. Опасност грози страната: дракон, от чиято паст бълва огън и жупел, унищожава всичко по пътя си. Кралят на Ирландия е обещал ръката на дъщеря си за храбреца, който избави страната от чудовището. Тристан убива дракона. За трофей взима змейския език и го пъха в ботуша си. Езикът се оказва отровен. Героят губи съзнание. За щастие хора от кралския двор го откриват и пренасят в двореца. Междувременно сенешалът на Ирландия отсича главата на змея, представя се в кралския двор като победител и иска ръката на принцесата Изолда. Ала кралицата майка е видяла на сън, че сенешалът не е истинският победител. Със своите целебни билки тя спасява за втори път живота на Тристан. Докато един ден Тристан се къпе и е оставил навън оръжието си, принцесата Изолда вижда неговия меч и по липсващия връх разбира, че именно той е убиецът на вуйчо й Морхолт. Идентичността на Тристан е разкрита и животът му е застрашен. Но героят настоява кралят да си удържи на думата: така получава Изолда, за да я представи на вуйчо си Марк. На кораба на път за Корнуел Тристан и Изолда пият погрешка от любовния еликсир, приготвен от кралицата на Ирландия за бъдещите съпрузи. Двамата пламват от любов под въздействието на чародейното питие и се отдават на своето сладострастие още на кораба.

Марк вдига пищно тържество, за да отпразнува брака си с Изолда. Първата брачна нощ Изолда праща компаньонката си Бранжиен в леглото на Марк. Бранжиен е девица, Изолда — вече не. Кралят е пил повече вино и не забелязва подмяната. Честта на младата кралица на Корнуел е спасена. Марк обича младата си съпруга и не подозира за тайните й срещи с Тристан, който живее в двореца. Ала трима барони от двора на Марк подозират любовниците в измяна на краля. В съюз с едно джудже те научават за уговорена среща на Тристан и Изолда в градината под едно дърво. Предупреждават за нея Марк. Скрит в клоните на дървото, кралят решава да подслушва разговора между Изолда и племенника си. Ала любовниците виждат отражението му в близкия извор и с нищо не показват истинските си чувства. След като е присъствал на комедията, разигравана заради него, Марк е убеден, че двамата са невинни. Ала след нова акция на джуджето, кралят вижда с очите си, че племенникът му е бил в леглото на жена му. Решава да изгори и двамата на кладата, но те успяват да избягат и заживяват в близката гора.

След време въздействието на любовното биле отслабва. Влюбените страдат от тежкия живот сред суровата природа. Един ден по сигнал на горски пазач Марк ги открива заспали в стъкмена от Тристан беседка от клони. Като ги вижда облечени и разделени от меча на Тристан, Марк за пореден път решава, че са невинни. Той оставя следи от своето присъствие с надеждата те да бъдат изтълкувани от бегълците като покана за помиряване. С помощта на един отшелник, който живее в гората, Изолда се връща триумфално в кралския двор. Но бароните са непримирими: искат Изолда публично да се закълне, че с нищо не е опозорила краля. В присъствието на двама крале — Марк и Артур — и на техните антуражи Изолда се заклева, че не е приемала между краката си друг мъж освен Марк и прокажения, когото току-що е била възседнала, за да премине мочурливия терен. „Прокаженият“ е Тристан, озовал се на мястото по заръка на Изолда.

Влюбените са принудени все пак да се разделят за известно време. Тристан постъпва на служба при херцога на Малка Британия (полуостров Бретан в Западна Франция). Сприятелява се с Каердин, сина на херцога. Продължителната раздяла с любимата събужда у него непознато до този момент чувство: Тристан започва да ревнува Изолда от вуйчо си Марк. На моменти Изолда му се привижда щастливо отпусната в обятията на съпруга си, защото е забравила своя любим; друг път се измъчва от страданията, които причинява на кралицата поради отдалечеността си от нея. Така Тристан решава да сложи край на мъчителното неведение като се ожени за дъщерята на Бретанския херцог и се постави на мястото на кралицата на Корнуел — да живее с човек, когото не обича. Две допълнителни обстоятелства накланят везните в полза на решението за женитба: дъщерята на херцога също се казва Изолда (с прозвище Белоръката) и красотата й напомня за тази на Изолда Русокосата. Ала обсебен от мисли и копнеж по своята любима, Тристан не консумира брака си с Изолда Белоръката. Все търси как да проникне незабелязано в двора на Марк с надежда да вкуси краткотрайно щастие с кралицата: представя се за луд, оставя тайно послание върху крайпътен храст (леската от Орловите нокти). А докато е в Бретан, страни от жена си. Повечето време прекарва в една пещера, която е устроил като Зала със статуите — своеобразен музей на любовната му история с Изолда Русокосата. Говори с часове пред статуите на своята любима, на нейната компаньонка Бранжиен, на своето куче… След като веднъж признава пред Каердин за любовта си към Изолда Русокосата и го развежда из Залата със статуите, Каердин се влюбва във Бранжиен. Занапред двамата приятели посещават тайно своите възлюбени.

Един ден Тристан среща рицаря Тристан Джуджето, който всъщност търси именно него — Тристан Влюбения. Джуджето се нуждае спешно от помощ, която само Тристан може да му окаже, защото знае какво е да обичаш, а и в боя е непобедим. Любимата на Джуджето е отвлечена от един великан и шестимата му братя. Тристан се сражава с похитителите и ги убива, но отново бива ранен. И отново с отровно оръжие. Последиците вече са известни: Тристан ляга тежко болен и знае, че Изолда Русокосата единствена може да го спаси. Праща Каердин в Англия да я доведе със заръката на връщане Каердин да вдигне бяло платно, ако води кралицата, или черно, ако тя не е на кораба. Спотаена в съседната стая, Изолда Белоръката чува всичко. Едва сега тя разбира странната въздържаност на своя съпруг. Любовта й отстъпва място на омраза и на желание да отмъсти за поруганата си чест. В уречения срок Каердин се връща от Англия. Води със себе си Изолда Русокосата и е вдигнал бяло платно. Тристан няма сили да стане от леглото си и пита Белоръката за цвета на платното на приближаващия кораб. „Черно“, отвръща Изолда Белоръката. Загубил последна надежда за спасение, Тристан издъхва на часа, прошепвайки три пъти името на своята любима. На брега Русокосата научава тъжната вест, влиза при своя безжизнен любим и издъхва безмълвно до него. Погребват влюбените в общ гроб или в съседни гробове, от които израстват храсти. Клоните им се преплитат така, че никой не може да ги раздели.

Интерпретационни перспективи

Ще се опитам да очертая няколко насоки за тълкуване на мита за Тристан и Изолда като литературен факт и като философия на любовта. На тяхна основа са възможни и бъдещи конкретни интерпретации.

Първите творби за Тристан и Изолда носят белезите на вече архаичната келтска култура. Но в средновековната парадигма новото никога не се утвърждава като скъсване със старото. Напротив, традицията се възхвалява, преувеличава, макар в действителност и да бива подмолно подкопавана. Така новата литература на ХІІ век — романът — вгражда в себе си, а донякъде ги и претопява, старите легенди, придава им ново звучене, нов смисъл тъкмо по логиката на романното конструиране на света. За него съдим по символизма на персонажите, ситуациите и конфликтните линии.

Основен генератор на конфликти е триъгълникът Марк-Изолда-Тристан. Всеки от тримата протагонисти въплъщава повече от една фундаментална ценност. Марк е крал на Корнуел, съпруг на Изолда и вуйчо на Тристан. Във феодалния контекст той олицетворява закона във всичките му разновидности — на Божието правосъдие, на феодалното право, на семейния морал. И тъкмо в лицето на Марк върховенството на закона бива потъпкано от любовната връзка на Тристан и Изолда.

Ала Тристан и Изолда не са бунтари. Те не оспорват съществуващия ред. Не казват нито дума против Бога, срещу краля или срещу правосъдието. Видимо приемат моралните норми. Възпроизвеждат ги в своето политически коректно говорене. А то всъщност е част от комедиите, които разиграват, за да прикриват истинските си чувства. Тристан и Изолда не са обаче просто лъжци. Тяхното раздвоение между официалните норми и асоциалната любовна страст илюстрира главния конфликт в мита — противопоставянето между любовта и брака.

След като пият от любовното биле и пламват от взаимна страст, Тристан и Изолда биха могли да заживеят заедно, да се оженят (най-вече в Ирландия, за което всички предварителни условия са били налице), да бъдат щастливи и да имат много деца… Ако сюжетът се развиваше в тази посока, би се получила една любовна идилия, тоест разказ за безметежно щастие и безконфликтно съществуване. Ако разказът се фокусираше върху Марк и неговото раздвоение между закона и чувствата[7], би се получила истинска трагедия. Ала романът[8] не е трагедия, а драма, изправяща един срещу друг брака и любовта. Първият крах, който илюстрира романът, е на брака. Бракът на Марк с Изолда започва с прикриване на истината (за питото вълшебно биле на любовта), прибягва до измама (Бранжиен в съпружеското легло през първата брачна нощ вместо младоженката с отнета девственост), протича като низ от измами от страна на Изолда и се крепи благодарение на поредица от умишлени самоилюзии от страна на Марк. Не по-малко компромисен е и бракът на Тристан с Изолда Белоръката. Решението да се ожени за девойката Тристан взема в момент на самоизмама, въобразявайки си, че Белоръката ще замени Русокосата, защото й прилича. Впоследствие ще бъде принуден да крие непрекъснато истината пред своята съпруга.

Крие ли конфликтът между брака и любовта друг конфликт, по-дълбок и по-радикален? Мисля, че не. Повдигането на този въпрос има за цел да ни опази от свръхинтерпретации, каквито редица коментатори допускат в модернистичното си усърдие. Както вече отбелязах, Тристан и Изолда не жадуват да променят света, в който живеят. Искат само да могат да се обичат. Впрочем любовта им претърпява известна еволюция, поне привидно. Тя започва с любовния еликсир, на чиято вълшебна сила никой не може да устои[9]. Еликсирът е фаталност. Който е пил от него, губи свободната си воля. И наистина под неговото въздействие любовниците ще проявяват забележителна находчивост и изобретателност, за да уговарят тайните си срещи и да се измъкват от трудни ситуации. Но те са лишени от свободата да се обичат или да не се обичат. В това се състои и съществената отлика между любовта на Тристан и Изолда и т.нар. fin’amor (изящна, рафинирана любов), за която пеят трубадурите и труверите. Fin’amor предполага свободен избор и съзнателно съблюдаване на определена етика. Нещо повече, при нея е важно не физическото присъствие на любимото същество, а духовното пречистване и извисяване под въздействието на любовното желание. Тристан и Изолда нямат избор. Любовта е техният основен биологичен закон. Заради него жертват всичко останало — морал, семейство, социална среда.

Ала в определен момент магическото въздействие на еликсира отслабва или преминава. Едва тогава влюбените си дават сметка за лишенията и мъките, на които са се обрекли. Нещо повече, всеки от тях разбира колко другият страда заради него. С отслабването на любовната магия чувството за реалност у героите се засилва. Пробужда се под формата на състрадателност и загриженост за другия. Впоследствие Тристан ще премине и през терзанията на ревността. От всичко това любовното чувство излиза обогатено. То продължава да доминира над останалите неща от живота, но занапред ще ги отчита, ще търси компромис с тях. Така любовта става по-човешка, по-близка до съвременниците, а и до нас. Романът се оказва най-подходящата словесна форма за разкриване на любовното преживяване в конкретни обстоятелства. Докато действа магията на любовното биле, Тристан и Изолда са герои от приказките. С нейното разсейване те стават герои на роман, чиято интрига е построена на базата на любовния триъгълник.

Но, както споменах, в романа присъстват и по-архаични елементи, главно от келтски произход. Келтската митология често обединява в тройни групи фигури, носители на ключови значения. В статията „Триглав“ от Речник на символите четем следното: „Келтският пантеон и в Ирландия, и в Галия е богат на тройни персонажи или на триади, които задължително трябва да се тълкуват като едно смислово цяло (например три основни божества, трима друиди първосвещеници, три богини на войната, три кралици на Ирландия и т.н.)“[10]. Не е трудно да открием въпросните триади и в келтския субстрат на романа за Тристан и Изолда. Но преди това би било уместно да направим едно разграничение: между триада и троица. Триадата включва три елемента, всеки от които има своята смислова самостоятелност като в същото време допринася за общия смисъл на групата. Най-ярък пример за триада в романа са трите Изолди. Под троица пък ще разбирам групи от три елемента, никой от които не се отличава със смислова или повествователна самостоятелност. Ще илюстрирам идеята за троица с груповия образ на тримата барони-подлеци от романа на Берул.

Трите Изолди образуват централната триада в романа. Става дума за Изолда, кралицата на Ирландия, Изолда Русокосата, съпруга на Марк, и Изолда Белоръката, съпруга на Тристан. Преди да се спра на връзката между трите персонажи, ще посоча накратко какво олицетворява всеки един от тях.

За Изолда, кралица на Ирландия и майка на Изолда Русокосата, не се споменава в оцелелите части от Берул и от Томас. В Лудостта на Тристан (Оксфорд) „лудият“ Тантрис разказва, че кралицата на Ирландия го е излекувала на два пъти от отровни рани: първата му е нанесъл Морхолт (ст. 364–365), втората е проникнала в него от езика на дракона (ст. 425–428). В романа на Айлхарт кралицата на Ирландия не участва в тези изцеления; дъщеря й сама лекува героя. Там кралицата майка само приготвя любовното биле за бъдещите съпрузи в Корнуел. Нито Оксфордската версия на Лудостта на Тристан, нито Айлхарт не назовават кралицата по име. В Сагата на Брат Робер кралицата на Ирландия се нарича Изод. Същото име носи и съпругата на Тристан, докато любимата на Тристан се казва Изьонд. Разликата е минимална, но показателна за това, че в рамките на триадата персонажите могат да носят различни имена — белег за тяхната самостоятелност. Кралицата майка притежава три изключителни умения: лекува отровни рани, знае рецепта за еликсир на любовта, гадае по сънища[11]. Кралицата майка и нейният брат Морхолт въплъщават две противоположни сили: Морхолт взема кръвен данък и убива с отрова; сестра му лекува отровни рани и знае как да породи любовна страст. Със своите магии ирландската кралица служи на живота и дава първоначален тласък на любовта. В типологическо отношение тя стои по-близо до феята, отколкото до героинята на роман. Тя олицетворява една свръхсила, но не е индивидуализирана, не е носител на специфична душевност. Нейната роля в повествованието се ограничава до първата, приказната част от интригата. Каквито и да са различията между отделните версии по отношение на този персонаж, в едно всички автори са единодушни: от момента, в който Тристан и Изолда се влюбват, кралицата на Ирландия напуска повествователната сцена. Ала част от нейните функции ще поеме дъщеря й Изолда Русокосата.

Изолда Русокосата е типична героиня на роман. Тя живее в постоянно раздвоение: нито може задълго без Тристан, нито иска да напусне окончателно Марк и да се откаже от ранга си на кралица на Корнуел. Двойственият й живот определя до голяма степен и двата повествователни полюса (срещите с любимия и живота при съпруга), между които се движи интригата. Изолда Русокосата символизира любовта и живота. По отношение на Тристан тя обединява в едно тези две начала: героят не може да живее дълго без своята любима; налегне ли го смъртна болест, Изолда единствена може да го спаси. Докато кралицата майка въплъщава свръхестественото в живота и в любовта, дъщеря й е техен естествен представител.

Третата Изолда — Белоръката — за която Тристан се жени компромисно, се появява в кризисен момент от живота на героя. Впоследствие сама задълбочава кризата и я довежда до фаталната развръзка. Несподелената любов на Изолда Белоръката прераства в омраза. Така персонажът олицетворява две сили — непредсказуемите обрати на любовта и смъртта.

Трите Изолди обединяват в едно символично цяло три основни функции — изцелителна, любовна, унищожителна. Как да си обясним решението на разказвачите да обвържат тези три функции и да ги поверят на различни героини с едно и също име? Подобен избор с положителност не е случаен. Дълбокият му смисъл е заложен в онзи пласт на човешката душевност, където от един извор бликат Биос, Ерос и Танатос.

Освен смислова самостоятелност между елементите на триадата съществува и смислова йерархия. Триадата се изгражда около една централна фигура. Останалите две я допълват с подобни или противоположни значения. В случая с трите Изолди централната роля безспорно изпълнява Изолда Русокосата. Пренебрегвайки нюансите, стигаме и до едно аритметично определение за всяка от трите Изолди. Опростените равенства разкриват основните акценти, а не детайлите: Изолда Русокосата = любовно чувство плюс спасително изцеление; Изолда кралицата майка = спасително изцеление минус любовно чувство; Изолда Белоръката = любовно чувство минус изцеление. Двата елемента от втората част на уравнението дефинират неизменно всеки от персонажите, но не позволяват в него да видим характер. Характер притежава единствено Изолда Русокосата, но в качеството си на героиня на роман, а не на член на триада.

Критерий за обединяване в триада може да бъде не само името на персонажите. По-важно е да доловим смисъла на отделните елементи на триадата. На базата на смисловата натовареност за триада можем да считаме и друга група персонажи — Тристан, племенника на Марк, Тристан Джуджето и Хюсден[12], кучето на Тристан. Тук основната фигура в триадата е Тристан, наречен от Томас „Влюбения“, за да се разграничава от Тристан Джуджето. Две качества на Тристан излизат на преден план — любовното чувство и героизмът. Тристан дава не едно доказателство за своя героизъм: побеждава Морхолт, побеждава дракона, опустошаващ Ирландия, убива Естут Надменни, похитил любимата на Тристан Джуджето. Със своите подвизи Тристан защитава каузата на други, включително и на цели общности. Обратната страна на неговите победи са смъртоносните рани, нанесени му с отровно оръжие. Тогава само Изолда може да го спаси. Смисълът на тези повтарящи се ситуации е ясен: победата над другите утвърждава Тристан като герой и в същото време го прави уязвим и го поставя в пълна зависимост от неговата любима. Тук героизмът и любовта като жизнена нужда от другия са неразривно свързани.

При Тристан Джуджето наблюдаваме обратното: той е безупречен рицар и чувствата му към любимата дама са в унисон с куртоазния идеал. Но Тристан Джуджето не е герой. Тъкмо затова той търси другия — Тристан Влюбения, който може да освободи неговата любима. Прозвището на персонажа — Джуджето — не идва от физическия му ръст. Напротив, Томас го описва като добре сложен и красив мъж. Тристан е Джудже, защото страда от воинска недостатъчност и не може сам да отстоява сърдечното си завоевание.

Третата фигура от тази триада е кучето Хюсден. В романа на Берул и в двете версии на Любовта на Тристан откриваме редица черти, с които животното се явява символичен двойник на своя господар. Берул посвещава на Хюсден цял епизод, който на пръв поглед е отклонение от повествователната линия, по при по-внимателен прочит внася в нея важни акценти. Епизодът с Хюсден следва бягството на героите в Моройската гора. В отсъствието на своя господар кучето отказва храна и не допуска никой от хората на Марк да го доближи. Така решават, че е побесняло и го пускат на свобода, за да се отърват от него. Траекторията на бягащото куче е точно повторение на пътя, по който са водили Тристан от двореца до кладата. Кучето скача и от параклиса на високия морски бряг. Подобно на Тристан и то остава невредимо. После навлиза в гората и с радостен лай отива при своя господар. Тристан ще го научи да ловува без да лае така, както и той трябва да пази пълна тишина, за да не привлича хората на Марк. По-късно, на раздяла с Тристан, Изолда задържа кучето, за да й напомня то за любимия. В Лудостта на Тристан (Берн) кучето незабавно разпознава своя господар зад силно променения му външен вид. Така и Изолда разбира кой стои пред нея.

В романа на Берул уподобяването на кучето с неговия господар е доведено до краен предел именно за да разбере читателят, че Хюсден е символ на Тристан. В английската версия за Тристан — Сър Тристрем — от първата половина на ХІV век анонимният автор отива по-далече — твърде далече: след като Тристан и Изолда пият от любовното биле, оставят купата на пода и кучето ще довърши остатъка. Авторът коментира: „Видимо и тримата бяха влюбени и щастливи“. Вероятно с въвеждането на кучето в съдбоносната сцена английският автор е вложил известна ирония, с която впрочем се отличава целият му разказ. Тук кучето се явява не просто двойник, а карикатура на своя господар. Едва ли авторът на Сър Тристрем е оригинален в това отношение. Любовният бестиарий от Ришар дьо Фурнивал (средата на ХІІІ век) оприличава иронично влюбения на куче. Накратко казано, кучето възпроизвежда два аспекта от героя: ловува безшумно като него и му засвидетелства безрезервна преданост. В едно кучето се различава от Тристан, но то е съществено: за разлика от своя господар то няма собствено желание, нито собствени интереси. Изтъкнах вече: докато е под въздействието на еликсира, Тристан няма собствена воля. Тази липса на воля е изобразена в още по-елементарен вид посредством кучето. Безрезервното му покорство и безотказната му вярност не са обаче любов, защото при него липсва автономно желание. Хюсден не е субект. В рамките на триадата той е само копие на инстинктивното начало у Тристан.

В заключение по този въпрос може да се каже следното. Тристан Джуджето е безупречен любовник, но не е герой. Кучето е безрезервно предано, но не обича истински, защото не може да надхвърли своя инстинкт. Единствен Тристан притежава добродетелите и на Джуджето и на Хюсден — вярност и любов, но към тях прибавя и сила, която го прави непобедим. Кучето, Джуджето и Тристан внушават смисъл под формата на възходяща градация: от инстинктивната преданост през съзнателната вярност до пълноценната любов, която има сили да отстоява себе си. Обратно, градацията при трите Изолди е низходяща: Свръхприрода (кралицата майка), природа (Изолда Русокосата), антиприрода (Изолда Белоръката).

Съгласно направеното уточнение троицата се наблюдава при група от персонажи, сцеплението между които е по-силно от това между членовете на триадата. От това следва, че персонажите на троицата са по-малко самостоятелни. За сметка на това троицата няма нито семантичната динамика, нито символичния обхват на триадата. Героите на троицата не са ясно разграничени, в нея няма двойници. Един персонаж може да бъде двойник на друг само ако се отличава с минимум идентичност. Фигурите от троицата са напълно обезличени.

Троица образуват тримата барони-подлеци от романа на Берул. Нито един от тях не е индивидуализиран. Въпросната група е смислово неделима. През по-голямата част от действието тримата барони остават неназовани. Епитетът felons (измамници, подлеци), използван по техен адрес от Берул, е единственият им идентификатор. А и когато биват назовани (ст. 3140–3141), прилагателното „подлеци“ обгръща преди и след това имената[13]. С други думи, имената не изместват нарицателното „подлеци“, а се вписват в него и го умножават по три. Въпросните имена не внасят индивидуален елемент в троицата.

Бароните мразят Тристан от завист: докато племенникът на Марк е излязъл срещу Морхолт, те са се спотайвали малодушно. Действието не определя тяхната роля в повествованието. Словото — и то злонамерено — е единственото им оръжие. Бароните говорят в един глас. За тях Артур казва: „qu’il ne parolent sol jamés“[14] („те никога не говорят поотделно“). Дори когато двама от тях шпионират индивидуално влюбените, всеки път те намират смъртта си и издъхват с едни и същи думи на уста: „ранен съм“ (ст. 4390, 4486). Тук ръкописът на Берул свършва, преди да сме научили за смъртта на третия барон.

Колективният образ на тримата барони е далечен отзвук от стар мит. Такова е мнението на Роджър Ш. Лумис, който вижда в тях приемници на тримата великани от уелския разказ от X век. Там героят Дрист се сражава с тях, за да освободи принцесата на Хебридските острови[15]. Въпросните великани също са троица без индивидуализирани съставки.

В контекста на литературните творби за Тристан и Изолда троицата се явява избледняла реплика на триадата. Тя допринася за равновесието на силите в организацията на действието. В случая бароните се противопоставят на влюбените. Всеки път, когато Тристан и Изолда се сдобряват с Марк, бароните се заемат да ги скарат. Като сила на отрицанието бароните са обърнати изцяло навън. Между тримата няма вътрешно съперничество.

Ето как персонажите от троицата и от триадите свидетелстват за по-стар митичен субстрат във фабулата на романа. Тези далечни седименти се проявяват в повествованието посредством техника, която напомня за изразните средства в комиксите. Подобно на художниците на комикси, които изобразяват жеста или движението като наслагват многократно една до друга почти същата фигура, старите разказвачи множат фигурите на двойниците или на дубликатите, за да подскажат определено развитие на смисъла, а дори и за да подчертават резки смислови обрати. Понякога вникването в отживелиците позволява да разберем по-добре модерността.

Зад мултипликацията като изразно средство се крият и по-дълбоки намерения. Първите автори на романи вече са знаели нещо, което днес гръмко огласяваме със самочувствие на откриватели: човешката идентичност е множествена, променяща се и делима. Доколкото старите разкази не прекрачват прага на индивидуалното, доколкото техните персонажи са по-скоро носители на общи ценности, отколкото характери с вътрешен мир, троиците и триадите в тях са средство за изобразяване на многоликата човешка природа.

За сметка на това тристранните отношения, протичащи в рамките на любовния триъгълник, разкриват нови перспективи за изследване на човешката душевност в една по-близка до реалността социална среда. Преходът от троицата през триадата към триъгълника свидетелства за еволюцията на литературата, настъпила с появата на романа: типологията отстъпва място на психологията. Разбира се, тази тенденция няма да бъде нито линейна, нито еднопосочна. Но по каквито и пътища да поемат бъдещите разказвачи, романът вече е открил нова територия за изобразяване на човешките страсти в сблъсъка им със социалните норми. Романите за Тристан и Изолда очертават ярко тази нова територия.

Видяхме как страстта на Тристан и Изолда се ражда от въздействието на свръхестествена сила. Впоследствие свръхестественото отпада. Остава свободната воля на влюбените. Тя ще определя техните действия — неизменно преодоляващи всички препятствия. Ала любовта не се свежда само до волеви действия и до желанието за близост до любимото същество. Любовното чувство обсебва въображението, парализира волята и ражда халюцинации, откъсващи влюбения от реалността. Но реалността не остава безучастна. Реалността, това са другите. Те произнасят своята присъда над любовта, която ги е пренебрегнала. Накрая любовта губи битката с реалността. И намира последно убежище в поезията. Там митът за Тристан и Изолда пребивава трайно, обогатяван, преобразяван, приеман с нови очи от епохи, общности и индивиди.

Стоян Атанасов

[1] Marcel Proust, A la recherche du temps perdu, La prisonnière, Gallimard, „Quarto“, 1999, p. 1725. — Преводът мой — С.А. ↑

[2] На второ място по популярност се нарежда Говен, племенник на крал Артур. Той фигурира в повече от 60 романа и новели. Следват го Ланселот и Персевал с присъствие в около 50 творби. Вж. Списъка с имена на персонажите в средновековните романи, изготвен от Л.-Ф. Флютр (Louis-Ferdinand Flutre, Table des noms propres dans les romans du Moyen Âge, 1962). В тази класация не включвам крал Артур. Неговото присъствие в средновековната книжнина е безспорно най-значителното. Но за разлика от чисто литературните герои Артур е също историческа личност, за която споменават множество хроники и документи. Статистиката за Артур се усложнява и поради факта, че между историческите хроники и фикционалните текстове границата е твърде пропусклива. ↑

[3] Вж. R. S. Loomis, The Development of Arthurian Romance, Hutchinson University Library, London, 1963, p. 78. ↑

[4] Романът за Тристан и Изолда, възобновен от Жозеф Бедие, превод от френски Първан Черкаски, изд. „Народна култура“, София, 1985. ↑

[5] Мари дьо Франс, Куртоазни новели-ле, изд. „Изток-Запад“, София, 2012. ↑

[6] Най-ранният запазен препис на исландски е от XV век. ↑

[7] Марк обича Тристан като свой син, обича искрено и съпругата си Изолда. ↑

[8] Употребявам „роман“ в единствено число условно. Всъщност имам предвид онова, което наричам „архипелага Тристан“ — всички творби на тази тема. ↑

[9] Този мотив е пряк отзвук от келтския гейс — магия, която променя живота на изпадналия под нейно въздействие. ↑

[10] Dictionnaire des symboles, „Tricéphale“, Paris, éd. Robert Laffont, 1968. — Преводът е мой — С.А. ↑

[11] Според Готфрид Страсбургски ирландската кралица вижда в съня си, че сенешалът, претендент за ръката на дъщеря й, не е истинският победител на дракона. ↑

[12] Така се казва кучето на Тристан в романа на Берул и в двете версии на Лудостта на Тристан. При другите автори то носи други имена. ↑

[13] Наблюдението се отнася за старофренския текст (ст. 3137–3139). ↑

[14] Ст. 4240 от старофренския текст. ↑

[15] Цит.съч. в бел. № 3. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.